Angela Merkelová nikdy nebyla oslnivou, uhrančivou ani jinak charismatickou osobností, ale do našeho seriálu o výrazných osobnostech formujících evropské dějiny i současnost bezesporu patří. A to přestože její působení na domácí i zahraniční scéně nebylo a dodnes není mnohým (a právem) příliš po chuti.
Jelikož seriál koncipuji víceméně chronologicky, předpokládal jsem původně, že dnešní 32. díl bude pokračovat portrétem nástupce Michaila S. Gorbačova v čele nikoli již Sovětského svazu, ale Ruské federace, jejího prvního prezidenta Borise Jelcina.
Ovšem sedmdesáté narozeniny, které v tomto týdnu oslavila bývalá německá kancléřka Angela Merkelová, nás společně s redakcí přivedly k tomu, že si dnes můžete přečíst právě její portrét.
Na další lídry pak samozřejmě dojde podle původního plánu.
Dítě z komunistického „východního Německa“
Životní osud Angely Merkelové je v každém případě jedním z nejpozoruhodnějších příběhů celého evropského 20. a 21. století, společně s britskou premiérkou Margaret Thatcherovou vlastně jediný tohoto typu.
Kdyby někdo dceři luteránského pastora – s polskými kořeny, narozené v Hamburku, která prožila dětství a mládí v komunistické Německé demokratické republice (NDR), která na své dizertaci pracovala také v Československé akademii věd a která byla tiskovou mluvčí poslední vlády NDR (v čele s Lotharem de Maizièrem) – řekl, že bude kancléřkou Spolkové republiky Německo a přední evropskou političkou, pravděpodobně by mu nevěřila. I když…
![](https://infocz-media.s3.amazonaws.com/infocz/production/files/2024/07/19/18/18/24/0f412c0a-7794-4392-ad54-34dc7c9d6689/profimedia-0017080745-orez-a-sipka.jpg)
Kohlovo „nadané děvče“
Angela Merkelová (roz. Kasnerová) byla, čímž můžeme můj dnešní text otevřít, neobyčejně ambiciózním, mimořádně ctižádostivým a na sebe soustředěným člověkem velké vnitřní síly a vůle.
Právě proto udělala po sjednocení Německa rychlou kariéru v Křesťanskodemokratické unii Německa (CDU) v éře kancléře Helmuta Kohla (v čele vlády v letech 1982–1998). Ten se stal jakýmsi jejím „učitelem“ a „průvodcem“ ve složitém světě vysoké politiky, ve kterém uspěla právě díky němu.
![](https://infocz-media.s3.amazonaws.com/infocz/production/files/2024/07/19/18/33/47/db366de2-3f0d-4091-b1de-4c485e00d651/profimedia-0544144816.jpg)
Merkelová nikdy nebyla oslnivou, uhrančivou osobností, jež by fascinovala veřejnost. Místo toho si politické stoupence a později německé voliče postupně získávala zdánlivou (ve skutečnosti však pečlivě a s velikým umem připravovanou i prezentovanou) skromností, solidností, seriózností a schopností přesvědčit je o své mimořádné empatii.
A k tomu ještě více zdánlivou politickou umírněností a uměřeností, kterou její kritikové nezřídka označovali – v mnoha ohledech mylně – za přílišné otálení a za snahu vyřešit problémy tím, že je „vysedí“, tzn. ignoruje je tak dlouho, než se buď vyřeší samy, nebo si při jejich řešení „spálí ruce“ někdo jiný.
![](https://infocz-media.s3.amazonaws.com/infocz/production/files/2024/07/19/18/42/41/14202c69-08f1-44cf-bc04-758bc3914ae4/profimedia-0289786455.jpg)
Merkelové při tom nepochybně pomáhala i její přezdívka „Mutti“ (pro ženu, jež děti nikdy neměla, vlastně silně ironická), která je sice jednoduchá, avšak – vzhledem k jejímu vztahu k Němcům – poměrně výstižná.
Tak trochu „smutný“ začátek velké kariéry
První věc, jež měla křesťanské demokraty a Němce před Angelou Merkelovou varovat, byl způsob, jakým se zachovala ke svému mentorovi Helmutu Kohlovi po jeho odchodu z postu kancléře a šéfa CDU, mimo jiné kvůli nezákonnému financování CDU.
Zejména „bilanční“ článek Merkelové pro Frankurter Allgemeine Zeitung z prosince 1999 byl vůči padlému Kohlovi zbytečně brutální.
Můj dnešní text je osobní pohled a hodnocení bývalé kancléřky – a proto mohu napsat, že jsem nikdy neměl ani to nejmenší pochopení pro ty, kdo stavěli své politické kariéry na pomyslných mrtvolách lidí, kteří jim kdysi pomohli a „bez nichž by byli ničím“ – i když jim v tu chvíli lidé tleskali jako tehdy část CDU Angele Merkelové.
Šéfka CDU a kancléřka BRD
Poté, co v roce 2000 získala post šéfky CDU, a poté, co v září 2005 porazila ve volbách do Spolkového sněmu těsně sociální demokraty kancléře Gerharda Schrödera (v čele země v letech 1998–2005), nastoupila Merkelová do čela vlády.
Jak si na tomto postu vedla a jaké byly její priority? Na prvním místě to bylo dosažení a udržení ekonomické a politické stability, kterou Němci oceňují více než cokoli jiného, a to i v časech, které jsou všechno jenom ne poklidné, jako například v době finanční a hospodářské krize po roce 2008.
Při posuzování rizik se minimálně dvakrát zcela fatálně zmýlila: jádro přecenila, Putina podcenila.
Němci se postupně naučili Merkelové důvěřovat. Mimo jiné i proto, že k jejich prospěchu dokázala úspěšně (a velmi tvrdě, bylo-li třeba) „kormidlovat“ i Evropskou unii, jak se ukázalo třeba během řecké finanční krize (počínaje rokem 2009).
Právě tehdy se začal rodit „kult“ kancléřky, jež „si ví vždycky rady“, jež „nikdy nedělá ukvapené závěry“ a „už vůbec ne vážné chyby“.
Fukušima, Fukušima!
Skutečnost se ovšem od této představy často lišila. Jako příklad „velké chyby“, kterou Angela Merkelová udělala, bylo její náhlé strategické rozhodnutí o budoucnosti německé jaderné energetiky po katastrofě v japonské Fukušimě.
Představy kancléřky o klimaticky neutrální německé ekonomice a o bezuhlíkové budoucnosti země má a ještě může mít podobně vážné důsledky jako její fatální nepochopení toho, kým je ruský prezident Vladimir Putin, k čemuž se dostanu za chvilku – ale v obou případech za to nakonec zaplatí (nejen) v Německu všichni.
Fakt, že v současné spolkové vládě má významné místo politická strana Svaz 90/Zelení (včetně ministerstva hospodářství a zahraničí), pro niž je „zelená agenda“ alfou a omegou její politiky, je důsledkem katastrofální, historické porážky CDU-CSU v parlamentních volbách v roce 2021. Porážky, za kterou je primárně odpovědná právě Merkelová.
![](https://infocz-media.s3.amazonaws.com/infocz/production/files/2024/07/19/19/57/34/3bc01e2e-f27b-49e3-8d5f-a3c4d7f2ff9e/profimedia-0231562015.jpg)